Dr. Halabuk József  *

Polgárosodás, kapitalista viszonyok fejlesztése –
egységes nemzeti székesfőváros megteremtésének igénye

                                                                                                  „Falut dicsértek, engedd meg nekem,
Hogy én Budáról s Pestről énekeljek.”

                                                                                           /Berzsenyi Dániel,  1815 /

Nemzeti fejlődés: kapitalizálódás – polgárosodás

	A rendelkezésre álló tér s idő nem teszi lehetővé a nemzeti fejlődést megalapozó fogalompár tudományos igényű kifejtését. Csupán egyetlen példával tartjuk érintőlegesen lehetségesnek szerepük megvilágítását. Az ebben az érintett fejlettségi nívóban lévő társadalmak állapotát (még az iskolázottabb, a tudatosan nem is marxista szemléletű) közgondolkodás megnyilvánulásainak tetemes hányada is alapvetően az előbbi tényező érvényesülési mikéntjéhez köti, annak működéséből törekszik sorsa alakulását megfejteni, illetve jövőképét eszkábálni. Ugyanakkor a második elemet (ha ugyan nem illeti kemény kritikával) erősen másodlagos jelentőségűnek érzékeli, kívánja érzékeltetni. (Teszi ezt jórészt Marx Károly és számtalan követője egyetemleges hatására. Marx A tőke, A politikai gazdaságtan bírálata című munkáját egyfajta kánonként kezelve. Érdeklődésre méltó körülmény, hogy történik mindez – jócskán a vulgáris, általában hataloméhes epigonok szereplései nyomán – akkor, amikor a kötetek szerzője maga korlátozta az általa áttekinteni kívánt szociális szférát. Természetesen úgy a „marxizmus-leninizmus klasszikusai”, mint legkülönfélébb irányzatokhoz tartózó követőik, sok-sok esetben fejtették ki véleményüket a polgárosodásról, de azok az írások sem átfogó értékelést megfogalmazni kívánó törekvésük eredményességében, sem pedig utóhatásaikban tekintve közel sem érték el az említett összefoglaló – lényegében kritika – hatását. Így – állíthatjuk – akarva, akaratlanul maradt, mint valamiféle értékmérő tényező, a „politikai gazdaságtan bírálata” olyan személyes és különféle közösségi élettereken, amelyekhez (legjobb esetben is csak áttételesen, vagy gyakorlatilag semmiféle módon) nincs köze. Sajnálatos módon a (hazai) történettudomány és munkálatai alapján a történetírás számottevő része kritikátlanul eljárva oldalain érvényesítette ezt (a megjelenési formájában már bizony sokszor hibrid szemléletet, eljárást.

	Alapkérdésként kezelve a kapitalizálódás és a polgárosodás viszonya egyszerre mellérendelő viszonyrendszer olyan értelemben véve, hogy a fogalmak nyilvánvaló feladatrendszereik eltérőek, de ugyanakkor egymás létét, teljesítményét feltételezőek. Más értékelési nézőpontból vizsgálva azonban úgy látjuk: A polgárosodás, mint egyfajta személyes- s közösségi létforma épülése, majd pedig eredményének érvényesülése, magába foglalja – egyik részterületeként – a kapitalista viszonyok és –állapotok mibenlétét.
A társadalomtudományi szakirodalom, az ismeretterjesztő munkák, az oktatás nem csekély hányada működése nyomán egyes korbeli történeti folyamatokat szinte kizárólagosan mint „kapitalizálódást”, illetve (lényegesen kisebb számban és jelentéktelenebb szerepet betöltve), mint „polgárosodást” fogja föl – az egyébként a tárgykör iránt érdeklődő – közgondolkodás. Ez a nézőpont nem azért rendkívül káros, mert torzítót képet nyújt az egykorvolt időről, hanem azért, mivel napjainkban is még ugyanabban a szociális nívóban élünk, a jövőképünk megfogalmazását, annak érdembeli megvalósítását teszi (a legszerencsésebbnek tekinthető esetekben is) erősen kétségessé.
	A magyar liberális politika klasszikus alakjai tiszteletre méltó személyiségek. Elismerésüket egyrészt megalapozza tudományos, közéleti szereplésük, másrészt pedig személyiségük. Az egyes életpályák felvázolására sincs e helyen lehetőség. Kizárólag néhány – a székesfőváros sorsa alakítása szempontjából is figyelemre méltó teljesítményt nyújtó - név megemlítésére szorítkozhatunk: Eötvös József, Andrássy Gyula, Tisza Kálmán, Szilágyi Dezső, Széll Kálmán és a talán legkevésbé ismert személyiség, aki a mindennapi fővárosépítés teendőiben komoly mértékig részes volt, miközben életútját szinte egy reneszánsz egyéniségeiként szemlélhetjük, Csengery Antal. A későbbi időszakból pedig Bárczy István, akiről, mint főváros-fejlesztő várospolitikus városatyáról, polgármesterről egy korszakot is elnevezett jogos elismeréseként a (joggal hálás) utókor. – Viszont egyáltalán nem tekintjük költői kérdésnek, hogy egy jóval későbbi időszakban, amikor önmeghatározása szerint ismét liberális(-szocialista) városvezetés működött Budapesten, úgymond „világváros építéséről” szónokló, önmagát szabadelvűnek tekintő Demszky Gábor főpolgármester vezetése alatt, miért is nem történt ennek a kimagasló teljesítményt nyújtó polgármester elődnek működése tanulságainak számbavétele? Történeti léptékkel még túl közeli ez az időszak a jelenhez, így tudományos igénnyel e téren állva még nem ítélhető meg. A társadalomtudományi értékelő-értelmező szaktevékenységek tapasztalatai azonban már határozottan mutatják, hogy nem csak a városvezetői közeg teljesítmények megállapítandó mértékében lesz (nem igazán váratlan módon) nagyon is kritikus a jövő tudományos értékelése. A ténylegesen meglévő (ámbár mindenek előtt önmaguknak tulajdonított) előrelépések elismerése mellett is. (A tisztánlátás szempontjából, nem nagy kockázatot vállalva, már ma is hangoztathatjuk, hogy sem eszmetörténeti vonatkozásban, sem pedig urbanizációs tevékenység nívójának területén nem állapítható meg semmiféle kötődése ez utóbbi fővárosi hatalmi csoportosulásnak nagynevű, elismert elődeihez kötődően.) A teljesítmény szint megítélése mellett azonban – napjainkban is egyértelműen tapasztalható 

módon – magának az értékelési rendszernek nívóját is minden bizonnyal át kell majd szabnia a jövő korszak főváros-történészeinek…                   

Az ország és a fővárosa
	
Magyarország közjogi értelembe vett, eltérő, de pontosan megszabott szociális feladatokat ellátó városai voltak a középkorban Esztergom – Buda – Székesfehérvár.
Pest és Buda, mint testvér-fővárosok természetföldrajzi adottságokon alapuló település-földrajzi jellemzőinek tudatos kiválasztását igazolja, hogy (urbanizációs centrumszerepüket akaratlagos módon történő, személyes érintettségen alapulóan közbeesően) rövid időre nézve – az igen hasonló jellemzőkkel rendelkező – Visegrád – Nagymaros várospár.     
Budapest természetföldrajzi adottságai messzemenően kedvezőek a nagyvárosi fejlődés folyamatának biztosítására. Az érintett térség nem csupán kedvező körülményekkel szolgálta a településfejlődést, hanem a maga adottságaival egyenesen indukálta is azt. A változatos jellemzők (miközben tagadhatatlanul komoly kihívást jelentettek) tudatos és akaratlagos felhasználásukkal elősegítették a sokszínű és változatos urbanizációs formák megjelenését, majd azok kiteljesedését.
	Tájföldrajzi szempontból – elsőként - kell hangsúlyoznunk: A főváros (akár szélesebb körben felfogott) természetföldrajzi környezete azon túllépően, hogy kedvező feltételekkel szolgált az önálló települések (Buda, Pest, Óbuda és környezetük) életteréhez, elősegítette az egységes nagyváros létét. 
	A világviszonylatban is számon tartandó adottságok egyedi jellemzőit képszerűen tudjuk leírni: Budapest szűkebb értelemben vett körzetét, mint egy hatalmas szabadtéri színházat. Itt a Várhegy központi lapos fennsíkja adja a színpadot. A Dunától magáig a folyamig húzódó félkörívben látjuk a Budai Hegyvidék által nyújtott díszletet. A Duna medre és a budai Víziváros sávja szolgál, mint zenekari árok. A nézőteret a Pesti Síkság képezi, ami a külső széle irányában fokozatosan és folyamatosan emelkedő szinttel bír (a Gödöllő Dombvidék mintegy a Gellérthegy magasságában van). 
	A magyar királyság településszerkezetének központjában lévő Buda és Pest városok fejlődési jellege hasonló volt az európai (fő)városiakéhoz. A városfejlődésben közel az érintett térségben közel katasztrófához vezető török hódoltsági állapot 1541 és 1686 között sem volt képes megakadályozni sem a fővárosi lét eshetőségének érvényesülhetőségét, sem pedig annak korabeli társadalmi szintű tudatosulását. Beszédes bizonyítéka ennek Bornemissza Péter fohászkodása :”Valljon mikor leszön jó Budában lakásom!” Igen sajnálatos módon azonban a testvér-fővárosok keresztény felszabadítását követően kiépülő Habsburg birodalmi politizálás sem volt alapvető módon kedvező fejlődésükre nézve: Buda – például – 1702-ben még a szabad királyi városi rangját is elveszítette…          

A korai újkorban újraéledő főváros-teremtési igény és eljárás – minden adódott nehézség mellett is – meghozta eredményét. Ebben megkülönböztetett érdeme volt József nádornak, aki – történeti kutatásaink által is igazolt módon – székesfővárosi urbanizációs viszonyok kiépítésére törekedett, azt kezdeményezte, arra hathatós módon s mértékig terjedően buzdított. 
	A XIX. század első harmadában maguknak a testvér-fővárosoknak az urbanisztikai szabályozása igénye mellett, mindennapos kérdéssé vált a Dunán történő biztonságos és jelentős mértékű szállítás, valamint átkelés megoldásának követelménye. Ezzel – akarva, nem akarva, a de jure szabályozás késlelkedésével, a de facto téren – állandósult az egyesült, de legalább is együttműködő fővárosi közigazgatási lét igénylése. Ennek legkiemelkedőbb alkotása a Széchenyi István nevéhez kötődő Lánchíd emelése.
	    	
A történettudomány adóssága

	A magyar történettudomány indokoltan tekinthető a nemzetközi histográfia szerves részének. És nem is akármilyen szinten állva. Annak ellenére, hogy kevés a világszinten rangos kutatóként ismert tagja e szakmai csoportnak, alaposabb történetírás-történeti kutatómunka eredményeként nagy valószínűséggel feltárhatók további életutak, bemutatási eljárások, amelyek világméretekben is iskolateremtőnek tekinthetők.
	A hazai történetírás történetének elemző áttekintése – ismereteink szerint – ezidáig adós annak a teljesítményrendszernek alapos feltárásával, amivel a honi histográfia kapcsolódik a nemzetközi térfelééihez. De a magyarországi szintézisalkotás is meglehetősen egyenlőtlen szintet mutató e téren. A történeti kutatás egyes szakirányokat tekintve, korszakonként el-eltérő értéken álló és mennyiségű írást mutat fel. A településtörténet kutatása kétségen kívül mindig is homlokterében állt a társadalomtudományi munkálkodásoknak. Az általa szolgáltatott eredmények felölelik a helytörténetírástól a településtudomány elvi-filozófiai kérdéseinek taglalásáig terjedő territóriumot. A szakirány belső arányai azonban nem is egy vonatkozásban – pusztán szemléleti úton eljárva is  megállapíthatóan – meglehetősen torzak. A fővárosi feladatkörök ellátásában érintett városok mindenképpen kiemelt figyelmet igénylő és azt kapott, sávba tartózik. Azonban egyáltalán nem állítható, hogy vonatkozásukban akár a legalapvetőbb kérdések, akár pedig a jellemző vonásokat felsorolók megválaszoltak lennének. De még csak megválaszolandók sem. Értendő ez alatt, hogy a szaktörténet területén még a vonatkozó célirányos feladatmegszabások is csak töredékesen valósultak meg.
	A különböző történeti időpontokban, eltérő históriai helyzetekben különféle fővárosi feladatokat ellátó városaink jellegzetességeinek kutatása mindig is tudományos feltárás és a közérdeklődés homlokterében állt. És áll ma is. Viszont megállapítható, hogy egyes kérdéskörök feltárásai igencsak eltérő mértékig és szinteken valósultak meg. Nem ritkán még a meghatározó szakterületi kérdések felvetései is elmaradtak napjainkig. Más (nem ritka) esetekben pedig vissza-visszatérőleg egyazon eszmei-, eseménytörténeti nyomvonalon haladva keressük a korszerű szakmai válaszokat, anélkül, hogy bármiféle módon eljárva 

ellenőriznénk a korábbi kérdésfelvetések és immár szokványosnak tekinthető válaszadások helyességét.               

Pest-Buda kapitalizálódása kezdeteiről rajzolt hagyományos történeti kép

	A főváros-történeti művek sora szól erről az időszakáról a két testvér-fővárosnak, taglalva a legkülönfélébb ismérveit a korszaknak, felsorolva seregnyi eseménytörténeti adatot. Valamiféleképpen (tudatosan fogalmazva így meg állításunkat) az érdeklődő közönség előtt is eléggé közismertnek számító periódussal állunk szemben. 
	A forrásokban, ide értve a korai nyomtatott (helytörténeti) irodalmat is, azonban már korántsem érzékelhető még a jogosan megkövetelhetőnek tekinthető jártasság. Szűk köre a történészeknek bír ismeretekkel e vonatkozásban. A korábbi (jórész „közepesen” régebbi) feldolgozások, feltételezések megállapításai köszönnek vissza (ha esetenként némileg változtatott formákban, illetve tartalommal) szinte kivétel nélkül még a komolyabb teljesítményekként értékelhető – közkeletű – szakmunkákban is.
	Tekintve, hogy a hagyományos (ámbár – mint látni fogjuk - nagyon is megtévesztő) szemlélet eléggé közismert, elegendőnek látszik tényszerű megállapításaira történő utalások megtétele, hogy felidézhető legyen gondolatmenete.
A történeti kutatás napjainkra felszínessé vált korábbi teljesítményének kritikátlan visszhangozása – az egyébként kétségtelenül jószándékú fővárosi helytörténetírás közbejöttével, az iskola történetoktatás és általában a históriai eseményeket népszerűsítő törekvések nyomán – az a vélekedés került előtérbe, hogy a magyar kapitalizálódás központi helyszíne – mindenek előtt Pest városa és vele együtt Buda – késve és igencsak korlátozottan lépett előre a kor világszínvonalához viszonyítottan. Az európai klasszikus polgári forradalmi hullám sodrásához (a nagy francia forradalomtól // egészen a Bécsi Kongresszusig // terjedő időben) a hazai polgárosodás is csak gyenge társadalmi szerepet képviselt. A testvér-fővárosok viszonylag gyenge fejlettségű polgárságát szokás – megalapozott – példaként említeni e vonatkozásban. Másik – közismert és szintén nem jogosulatlan – példa a magyar jakobinus mozgalom társadalmi visszhangjának említése. Harmadik (talán éppen eseménytörténeti – tagadhatatlanul látványos, írásművekben kiválóan ecsetelhető és a nem 

szakember részéről is, mint logikus következtetési elem, könnyen felfogható - volta következtében is) emlegetett adat: Az 1848. március 15-ei pesti-budai forradalmi eseményeknek a hírejött bécsi forradalom valamiféle függvényeként való, talán akár akaratlanul történő szerepeltetése. Viszont – a valamivel későbbi esztendők kutatása során – alig kap figyelmet és még sokkal kevesebb magyarázatot az ellenforradalmi hatalom egyfelől jelenlévő kapitalizmusellenes magatartása, másfelől szereplő kényszerű modernizáló lépései…             
	A hazai – esetünkben Pesten és Budán élő – egykori polgárok személyes és közösségi életének vizsgálatából is hiányzik egynémely tényező. A fővárosi polgárosodás mikéntjéről 
széles körben eltérő megítélésekkel (és rá vonatkozó adatszogáltatással) találkozunk úgy a történeti szak-, mint –ismeretterjesztő, a tankönyvi-, az esszé-, a (korabeli) hírlap- és szépirodalomban egyaránt. Szinte mindegyik munka tartalmaz több-kevesebb ilyen, vagy olyan vonatkozású valós tartalmat. Az azonban mindenképpen elgondolkodtató körülmény: A kor nagy „mesemondó”, az életteret meg nem (alig) hamísító módokon meg-megidéző regényírója – Jókai Mór – hangsúlyos és terjedelmes módon varázsolja elénk a pesti mesterember polgárt, amint az egyik legjelentékenyebb szociális érdemet gyakorolja. Önzetlen, sőt még tudományos felkészültséget is mellőző módon, mecénásként támogatja a magyar múlt feltárására, az egyetemes kultúra gazdagítására vállalkozó honi értelmiségi merész vállalkozó tervét.     
	A klasszikus fővárosi településegyüttesek urbanisztikai keretei között – még határozott főváros-fejlesztési lépések gyors és kellően hatékony megvalósulásai mellett – sem lehetett a történeti várostest területén kellő nagyságrendű kapitalizálódási bázist kiépíteni. Jogi- és társadalmi jelenségek is érvényesültek a városhatárokon kívül történő kapitalista gazdaság-, iparszervezés nagyléptékű bázisalapú megszületésében, annak társadalmi karakterű jegyeit is figyelembe véve.   
	A hagyományos hazai hely-, gazdaság-, társadalom-, ipar-történetfelfogás – és nyomában járva az oktatás, valamint a történeti közgondolkodás alakításának szándékai – szerint az első, hosszabb ideig egyetlen és valójában döntő mértékig eredményesen létező, ipari települése/-elővárosa Pestnek, majd Budapestnek Újpest volt. Az állásfoglalás részigazságai önmagukban állóan sokkal jelentékenyebb történet adatokat tartalmazók, mint együttesük sugározta benyomás. A vizsgálódásunk szempontjából szinte kizárólag Újpest 

alapítása kérdése jön számításba. Erre vonatkozóan (hosszabban) idézzük egy életképszerű ábrázolást nyújtó helytörténeti összefoglaló világos, a tényeket közlő, a történeti hűséget közérthető módon bemutatni szándékozó részleteit: 
„Gróf Károlyi István földbirtokos maga kívánta hasznosítani a fóti uradalmához tartozó megyeri pusztát, ezért 1831-ben a Váci úttól kelet felé emelkedő 360 holdnyi két homokdombot, (…) vállalkozóknak szőlőművelésre bérbe adta. Az első telkesgazda (…) serfőző engedélyt kapott (…) serfőzőt és kocsmát létesítsen (…). ( - - - ) 1835-ben a nagysurányi Lőwy testvérek (…) letelepedési szándékukkal felkeresték a grófi uradalom jószágigazgatóját (…) a Duna mentén, a főváros északi határánál, a Váci úttól keletre eső részen kívántak letelepedni és ott akarták felépíteni bőripari üzemüket.” – A kérdést azonban kezdetben másként ítélte meg az érintett földesúr – „(…) nem volt városalapítási terve” [! – H. J.] (…) a Rákospalotához tartózó birtokrészt szánta e célra -, de végül is az új helyre telepedni kívánok szándéka győzedelmeskedett. „Így azután még 1835-ben (…) serfőző mellé került. Miután felépítették kőházukat és bőrüzeműket, az üzembe mindenünnen toboroztak munkásokat. (…) Az újonnan megtelepedettek már nem szőlőműveléssel foglalkoztak, hanem 
manufaktúrás ipart vagy kereskedelmet folytattak. ( - - - ) a második manufaktúra gazdag fakereskedő és fafeldolgozó cégek (…)” Gróf Károlyi István földesúr végül „1840-ben elérkezettnek látta az időt arra, hogy a jogviszony szabályozása céljából kiadjon egy alapítási oklevelet, mely általa község hivatalosan is megalakult Újmegyer néven, 106 lakossal. A 24  házból álló telepet különbözőképpen nevezték (…) végül az Újpest név vált általánossá.”
Az idézett szöveg nyomán határozottan leszögezhető tények közé tartóznak a következő megállapítások: 
1./  A magyar kapitalizálódás alapvető jelentőséggel bíró alkotóeleme Újpest alapítása.
      A település sorsa kezdeti alakulása folyamán kimondottan kapcsolódni (de alig-alig 
      befolyásolni) kívánt a magyarországi fővárosfejlesztéshez.
2./ Életre keltői maguk egyáltalán nem voltak híján a polgári erényeknek.
3./ Az első honos személyek – egyfajta honi települési/telepítési eljárásmód szerint eljárva – 
     személyükben megjelenítettek egy szokásos megjelenésformát, úgy mint: Másik 
     településen élő telepes átköltőzik új lakhelyére, akihez idők során mások csatlakoznak.
4./ Újpest alapításában, fejlődése kezdeti időszakának előmozdításában hazai nemzetiségiek 
      és magyarok közösen vettek részt.
5./ Újpest várossá növekedése érdekében végzett sokrétű munka során meghatározó és el nem 
     évülő érdemeket szerzett a helyszínre telepedett zsidó származású nagy- s kispolgárság.
6./ A kiemelkedő (teljesítményt nyújtó) történelmi személyiség érdemei nélkül aligha 
     alakulhatott volna ilyen sikeres módon a telep, a község, majd város története.
7./ A majdani városalapítás egyáltalán nem képezte a pártfogó földesúr törekvését.
8./ Újpest életre keltése, de még sokkal inkább az általa érintett településszerkezetben 
     betöltendő/betöltött szerepéről való koncepciónálás nem képezte elgondolás tárgyát.
9./ Az említett településalkotás kimondottan reformkori (1825-1848) képződmény.
10./ A majdani Újpest kialakítása pillanatában olyan telepes telep volt, amelynek létrejötte és 
       fennállása közvetlenül támogatott volt a kereskedelmi-szolgáltatásokra alapozott, abból 
       (már korábbi időszakokban is megtermelt) tőke által.
       Az kialakult műszaki-technikai- úgymond, logisztikai termelési- és szolgáltatási nívó 
       országos viszonylatban élmezőnybe tartozó volt, de nem képviselt korszakos jelentőséget 
       és ilyen törekvés célkitűzését sem igen fogalmazta meg.  
       Az itt szerepet kapott kereskedelmi tőke fokozatosan alakult át ipari forrásúvá.      
 Ez egy valós és minden elismerést kiérdemlő – hagyományos elemeket felvonultató - történeti urbanizációs út.

Az európai főváros-fejlődés integráns megvalósulása a polgári forradalmak klasszikus korszakában Pest-Budán

	Az egyes nemzetek polgárosodásának adott nívószintjei – józan felfogással élve is – belátható módon eltérő eseménytörténeti időpontokban alakulnak ki: A világtörténet tanúsítja.
A nemzetközi érdeklődés (amelyről időnként a hazai közgondolkodás mintha nem is ritkán egyáltalán nem venne tudomást) kétségtelen megléte mellett, nem mehetünk el szó nélkül azon körülmény mellett, hogy a településfejlesztés meglehetősen gyakran a közérdeklődés homlokterében állt. A reformkor hajnalán (amikor József nádor székesfőváros teremtő törekvései is érvényesültek), egy közéleti versfaragó egyik verssorában így utalt a várható urbanisztikai fejlesztésekre: „Az a’ hír terjedt el (…)”
	
A történelmi táj
	Buda főváros déli határvonala mentén, a Duna közelében elterülő terület a XVIII.-XIX.
századokban egyfajta puszta meghatározással illetett. Ez a fontos forgalmi területsáv, centrális része az országnak korábban az érintett időszakoknak megfelelő igénnyel szolgáló módon volt lakott hely. A háborúk, illetve szűkölködésben gazdag idők hatására azonban településföldrajzi értelemben véve, egyre inkább elvadult föld hamis benyomását keltette. 
	A telepítésre kiszemelt és a cél szolgálatára a legmagasabb szinten képes területen az adott korszak minőségi településföldrajzi igényeit legjobb módon kielégítő és a jövendő fejlődéshez teret biztosító lakóterület jött létre. 

Az országút
	Budáról dél felé – a Dunával párhuzamosan futó – évszázados múltú országút (egyrészt korszerűtlenné válása, másrészt a hiányos karbantartása, harmadrészt pedig a jócskán megnövekedett forgalmi igénybevétele okán) súlyosan leromlott állapotban volt. A rajta történő közlekedés, szállítás biztonsága kétségessé vált, jelentős balesetveszéllyel kellett használata esetén számolni. Különösen árvízi időszakokban. Pest vármegye kisgyűlési végzése (számos más vonatkozó tartalmú határozathozatal mellett) 1824. szeptember 27-én egy tényleges települési állapottal számolva szól az új út kiépítéséről: „Budáról a’ Sz. Gellért Hegye mellett a’ Szöllők közé béfordulva épittetni rendeltetett Ország Utja, ha Albertfalvának egyenesen viteték (…)”. Az időközben elvégzett munkálatokról Georch Illés később jogos büszkeséggel és világos – a közvetlen kommunális, infrastukturális szemléleten túlmutató – urbanizációs szemlélettel állapíthatta meg: „a’ Budai mostani remek útnak is kérkedés nélkül mondhatom :/ én voltam egyik javallója.” 

Az alapítók
	A Csepel-szigeten elterült koronabirtok – Buda török uralom alóli felszabadítását követően – (közjogilag megalapozatlan módon) végül is Savoyai Jenő herceg,  a felszabadító hadvezér és javaival törődő főúr tulajdonába került. A birtokközpontja Promontoron (Budafokon) volt. Bonyolult öröklési folyamat eredménye nyomán lett később a Habsburg-uralkodói család tagjai birtoka a terület.  
	Albert Kázmér Szászország-Teschen hercege  a birtok az időszerinti haszonélvezője nemzetközileg elismert személyiség volt, aki támogatta a térségben folyó településfejlesztést. felesége Mária Krisztina főhercegnő Mária Terézia királynő kedvelt leánya, aki hathatós módon állt kapcsolatban (a magyar) városfejlesztéssel.
Wittmann Antal kiváló szerepet játszott kora korszerű mezőgazdasági termelési viszonyai megteremtésében. 
Georch Illés a magyar reformkor kiemelkedő alakja volt: Jogász, nyelvművelő, gazdálkodó, település szervező, -politikus, közéleti férfi, a Magyar Tudós Társaság tiszteleti tagja.

Albertfalva alapításának
eszméje és története
	Wittmann Antal, a hercegi birtokok felügyelője, 1815. november 10-én Mosonmagyaróvárról értesítette Georch Illést, hogy az általa előterjesztett telepítési tervet (azon kisebb változtatásokat eszközölve és ugyanakkor végrehajtását sürgetve) jóváhagyta Albert herceg. A telepítési feltételek tíz pontban fogalmaztattak meg. Az újonnan alapított település („gyarmat”) neve: „Albert falva /:Albertsdorf:/.”  A kortársak látták, hogy „az Albertfalvai házhelyek mind (…) az Utza [a budai országút – H. J.] mellett esnek.”  Maguk az építés alatt álló lakóházak terveiről: „inkább a külső dísz és bátorság kedvéért assignált bővebb mértékben.” -, „a Gyarmatnak az ország fővárosai szomszédságában való fekvése miatt.”  
	Georch Illés sajátkezű fogalmazványa alapján ismerjük a telepítés általa képviselt szándékát. Ebből idézünk: „Feltételek azon háztulajdonosoknak, akik a ráckevei kir. Hercegi Uradalom területén létrehozandó Albertfalva /: Albertsdorf :/ faluban letelepedni szándékoznak – 1mo A Promontoriumból Buda felé vezetendő út mentén 50 (mindkét oldalon 25) udvaros ház készül, a szokásos úrbériális kötelezettségekkel, (…) olyanok számára, akik meggondoltak, józanok, jómodúak, akik készek föld- és kertművelésben árendásként tevékenykedni, amelyhez szükséges eszközökkel rendelkező emberek, akik azonos anyanyelvűek és vallásúak legyenek. Kívánalom irányukba, hogy a telken felépítendő házaik mind szimetrikus elhelyezkedésűek legyenek és azonos tervrajz alapján építkezzenek. A ház maga legyen körülvéve  jegenye, akác és hasonló fákkal, és élő sövénnyel beültetve.”  

Georch Illés nyomtatott meghívólevelet 1819. május 1-én bocsátott ki német nyelven (is) a leendő telepesek részére. A gyülekező telepesek korabeli bemutatása magáért beszél: „Ebben a tekintetben a kőművesek, asztalosok, ácsok, vargák, szabók és a többi iparos és napszámos munkás, akik nem éppen az eke szarva mellett születtek és gyakran igásállatuk sincs (…)”. – Továbbá „olyan iparosoknak, akik (…) nem értenek a szántáshoz és a földművelésre minden szempontból alkalmatlanok.” A parasztpolgárok jogi státusza uradalmi zsellér volt („kizárólag zsellérfalú, jobbágytelek nincs benne.”). Nem meglepő, hogy a 
vármegyei tisztviselő szerint: „a Mester emberek, milyeneknek az Albertfalvaiak nagyobb része elismertetik”.  
Georch Illés tollából származó leírásból ismerjük az alapítási szándék közvetlen célját: „ ( - - - ) A ráckevei uradalom Albertfalvát a 19. század 2. évtizedében, mikor már ezen a területen teljesen megszűnt a lakatlanság, nem elhagyatott és elpusztított területen, nem gyommal benőtten, nem puszta hegyeken vagy dombokon, hanem a nagyváros és a királyi vásárhely szomszédságában, a legkellemesebb helyen, a postaút és a kereskedelmi út közvetlen közelében, termékeny földön, gyümölcstermő birtokán alapította.”
	„A Hercegi Birtoknak az volt a szándéka, hogy (…) a jószágok [XVIII. – H. J.] századi nagy elhagyatottságában szanaszét alapított falvakat és telepeket ennek az oly kellemes és iparra oly kedvező helyen épített telepnek [a későbbi Albertfalvának – H. J.] az övékével [azaz, a korábbi alapításúakéval – H. J.] azonos sorsa összekapcsolja.”
	A gyarmatnak (is) nevezett telep alapításáról (más megállapítások megfogalmazása mellett) – egyfajta alapítástörténetként - így vélekedett maga az uradalom: „( - - - ) Nevezett [Albert Kázmér – H. J.] Királyi Fenség (…) úgy döntött tehát, hogy kiválasztja ezt a síkságot fekvésének kellemessége, levegőjének egészséges volta, a hely kereskedésre való alkalmassága miatt, tudniillik félmérföldnyire fekszik a fővárostól, illetve Magyarország vásárhelyétől, (…) a postaút és a kereskedelmi út mellett fekszik, (- - - ).” A részlegesen idézett teljes szöveg egy hagyományos telepítés rajzát látszik felvázolni. Azonban a figyelmes olvasó hamar észre veheti azokat (a jórészt idézett) olyan jellegű elemeket, amelyek megengedőleg tartalmazzák a korábbi és megvalósulás útján járó szándék egy sajátos céltudatos voltát. Olyan jellemző adottságok kerülnek egyre-másra felsorolásra a korabeli okiratokban, amelyeknek tudatosan felismert és felhasznált szerepvállalásai egyértelműen sajátos, de sokkal inkább egyedi jellegű céltudatos alapítási szándékot bizonyítanak.    
 	Georch 1833-ban, az albertfalvaiaknak a vármegyei törvényszék előtt zajló úrbéri perében, találó kifejezést használt az új telep létrehozásának jellemzésére amikor „Albertfalva megszállásá”-ról írt.

A település jellege
A XIX. század végén egy vélekedő így látta a településrendezések mikéntjének történéseit: „Albertfalván az új házakat rendezett utak mellé építik, Budafokon az utakat utólagosan vezetik a felépített házakhoz.” 
	Kik voltak a lakók? Szociológiai értelemben véve is pontos képet rajzolnak mivoltukról maguk a korabeli hivatalos iratok. A mezőgazdasági tevékenység végzésének eshetőségéről véleményt formáló (minden bizonnyal Georch Illés által fogalmazott) uradalmi nyilatkozat szerint: „Ebben a tekintetben a kőművesek, asztalosok, ácsok, vargák, szabók és a többi iparos és napszámos munkás, akik nem éppen az eke szarva mellett születtek és 
gyakran igásállatuk sincs (…)” – Az uradalom nem támogatta (nem kívánt így eljárni, de lehetősége sem igen nyílt volna erre a magatartásra) a helyiek - „olyan iparosoknak , akik (…) nem értenek a szántáshoz és a földművelésre minden szempontból alkalmatlanok” – földművelési (a valóságban meglehetősen mérsékelt módon jelentkezett) szándékát. Egy másik 1826-os irat hűen tükrözi a korszakbeli iparoscsaládok életmódjának bizonyos (a feleségek életmódját érintő) jellegét: „(…) az albertfalvai mesteremberek feleségei miután csak családanyákat terhelő összes munkát végzik el, a takarítást, mosást, vasalást, (…) méltatlannak tartják, hogy megmaradó idejükben napszámba menjenek.”
	1827-ben egy, a vármegye előtt zajlott, a falúbeli hatalmi viszonyokat érintő perben vallotta egy helybeli: „egyszer saját dolgában Pesten mulatván a Haltzi Sörházba bement, s ott hallotta beszélleni ugyan azt”, vagyis a pesti Széna-, a mai Kálvin téren lévő igencsak divatos szórakozóhelyen tárgyalták a jelenlévők a zűrzavaros ügy részleteit. Ez természetesen lehet akár véletlen műve is, de ennek nagyon kicsiny a valószínűsége. Egy másik – a falúból az új lakóhelyét meg nem adó módon – távozott személy esetében az uradalom pedig úgy értesült, hogy az érintett „Pesten lakik, a Széna-piaczon Lakatos”.  
	A falú úrbéri perében a vármegyei hivatalos szószólója útján eljárva kezdeményezte, az itt élő iparosoktól „a Praefektus úr (…) az Urbális robotokat papiros pénzben váltatja meg.” Az uradalmi állásfoglalás több ízben változott e kérdésben. Georch Illés idejében „az Uradalomnak robotokra különben sem lévén szüksége, azokat eddig is megváltani engedte.”     
	Az első időszakban megépült lakóházak (ellentétben az 1820-ban készült településtervvel) szabályos alaprajzú, egyutcás – terek kialakítása nélküli - szalagtelkes útifalút alkottak. 
	Az ismert tervben, de a telepítési elképzelésekben sem esik szó közcélú épületek emeléséről. (Az iskola és a községháza céljára egy lakhatatlanná vált lakóházat alakítottak át.) Feltűnő volt, hogy a hívek lelki gondozásának hangsúlyozása ellenére sem történt még csak utalás sem templom, vagy kápolna, illetve plébániaház emelésére. A korakapitalizmus időszakában az ilyen (telep, gyarmat) jellegű településeken szerte a világban ilyen volt a 

helyzet. Hazánkban azonban rendkívül ritka az ilyen jellegű település(rész). Megjegyzendő, hogy ezek a további fejlődésük során elég gyorsan iparvárossá válnak, vagy erőteljesen kötődnek egy másik településhez. (Albertfalvára inkább ez a második eset igaz, vagyis Budához, a fővároshoz kötődött. Budafokhoz való kapcsolódása még a lehetségesnél is gyengébb volt.    

Az 1838-as dunai
nagy árvíz pusztítása
	A budai Dunaparton épült Albertfalva számára komoly veszélyt jelentettek a folyó áradásai. Legnagyobb pusztítást az úgynevezett nagy dunai árvíz okozta itt 1838. március 15-t követő napokban. Csak egyetlen épület menekült meg az áradás romboló hatásától. A pusztítás mértékét kiválóan szemlélteti a következő néhány adat: Az akkori pilisi járásban Albertfalván a munkaeszközökből és –anyagokból származó kár háromezer-nyolcszáz forint volt. A második legnagyobb érték Szentendre viszonylatában található, 1978 forinttal. Majd Ráckeve következik 1267 forinttal. Promontoriumban viszont egyetlen forint kárérték sem szerepel. Széchenyi István tervezett hírlapi cikkében megemlíti a települést: „(…) a Pesten aluli legközelebbi táj helységei is, mint például Albertfalva, megromboltatnak és elsodortattak (…)”.
	Az újjáépítés határozottan és gyorsan valósult meg.
	A mesterek alkotta helyi társadalmat – némely csekély mértékű súrlódástól eltekintve – a lakók eltérő származása mellett sem osztotta meg nemzetiségi ellentét.
	A Tudománytár Gyűjtemény tanulmányírója, Bognár József 1843-ban ismét jogosan állíthatta, hogy „e kies telepítvények mind szorgalmas mesteremberek s egyedül csak mesterségekből is élnek, szántóföldjük nem lévén.” Ez az állítás ebben a formájában hangoztatva, csak részben valós. Ugyanis a földnélküliség maga nem ok, csak körülmény. 1839. augusztus 7-én olvassuk Pest vármegye nemesi közgyűlésének jegyzőkönyvében: „Albertfalvai asztalos mesterek azt panaszkodván a foglalatban fekvő folyamodásokban, hogy az általok készített asztalos munkáknak vásári időn kívüli beszállítása a Ns Tanács által eltiltatott” és erre nézve felülvizsgálatot kér. A polgári per végül alapvetően részükre kedvező, nem túl jelentékeny megszorítást tartalmazó döntéssel zárult.  
	A településen sohasem létezett céhszervezett, tekintve az itteni iparosok uradalmi zsellér voltát, vagyis kontároknak tekintendők voltak.          

Az 1848-as forradalom,
a szabadságharc sodrában.
Az önkényuralom ideje.
	Albertfalván a forradalom napjaiban történtekről nem sok ismeretünk van. Feltételezhető, hogy természetes egyetértéssel viseltettek lakói a különböző forradalmi követelésekkel. Az biztosan állítható, hogy a napi élet értelmes munkával telt. A külső ellenforradalmi katonai fenyegetettség azonban több ízben is érintette a térséget.
	Az egységes Budapest működése meghatározó jelentőségű lett volna Albertfalva számára, de világosan kell látnunk, hogy a székesfőváros számára tett kapitalizáló szolgálatai a településnek el nem mellőzhető további értékkel is bírtak volna. 
	Az önkényuralom idején Albertfalva, mint szociális jelenség, puszta létével is nem kívánatos társadalmi jelenség volt. A munkásságtól (proletariátustól) rettegő diktatórikus 

hatalom Pest-Buda erődökkel történő körülépítését tervezte, ami természetszerűleg az ipari falú ellen is közvetlen módon irányult. Más részről mindenképpen megakadályozandó fejlődésnek tekintette az egységes polgárosult nemzeti főváros Budapest (amit a győztes polgári forradalom meg is valósított) megalapítását. Erre nézve kiváló eszköz volt a belső útlevél bevetése és szélsőségesen … történő alkalmazása. Ténykérdés azonban, hogy a település sorsát még az oly szélsőséges országos- és helyi korlátozó intézkedések sem tudták rá nézve végzetessé alakítani.  	

 Albertfalva múltja
a XIX. század végén
	Albertfalva sorsának alakulása szempontjából döntő fontosságú volt az 1867-es kiegyezés. A falú első szabályrendeletét, a község megalakulásáról 1891. március 1-én hozta meg a közgyűlése. Az önálló falú kapcsolata Budafokkal továbbra is szoros maradt, de sokkal inkább együtt élt (mint a korábbi időszakokban és a későbbi időben is) Budapesttel. Az urbanisztikai szakirodalom ebben az időszakban megosztott módon foglalt állást Albertfalva települési jellegéről, de esetenként akár tudomást sem vett létezéséről. Folyamatosan alakultak ki az önálló szervezett település megkövetelte létesítmények, szervezetek.  Erősödött a helyi köz- s szakoktatás. 
A helyi ipartársulat működési szabályzatát 1874-ben fogadták el. 1885-ben létrejött az ipartestület. Az ipari szervezeti- és termelési kapcsolatok továbbra is a fővároshoz fűződtek.
	A kapitalizálódás velejárója volt az egyre nagyobb lélekszámú proletariátus megjelenése a nemkülönben növekvő létszámú és szociális jelentőségű helybeli – ipari termeléssel foglalkozó és vagyoni helyzete szerint tagolt szerkezetű – kispolgárság mellett. 
	A kapitalizmus imperializmusként nevezett korszaka – a helyi gazdasági-, társadalmi-, politikai viszonyok alakulása, valamint Budapest szószerinti értelembe vett szomszédsága (egy utca egyik oldala a székesfőváros, a másik Albertfalva területére esett) következtében, az általános ismérvek jól felfogható tükröződése mellett, erőteljes sajátos vonások megrajzolásával jelentkezett a (község határát túllépő) régióban. 
A századfordulóhoz közeledve egyre erősebb lett a helyi értelmiség szerepe a közösség életében. 
	A polgárosodás jeleit mutatja az életmód váltózás kikövetelte kezdeményezések – mint, például, 1867-ben egy őslakos helybeli (eredménytelen) kísérletet tett egy itteni kávéház megnyitására.  
	A német nemzetiségű lakók aránya csökkent. Az elmagyarosodás erősödött.

A nagyközség fejlődése
a XX. század első felében
	1900-ra a Budapestet körülvevő községek lakosságának iparban foglalkoztatott aránya így alakult: Nagytétény 29 %, Rákospalota 31 %, Budafok 35 %, Budatétény 37 %, Kispest 52 %, Újpest 55 %, Pesterzsébet és Csepel 61-61 %, Albertfalva 66 %.  Albertfalván elsősorban faiparosok laktak. 
	Folytatódott a helyi közösségek önszerveződése.
	A munkásmozgalom megérintette a települést, de annak megosztott szerkezetű lakóssága kapcsán, eltérő módokon gyakorolt itt hatást.

Az Osztrák-Magyar Monarchia egyik legnagyobb repülőgép-gyára működött (a faiparos adottságokra alapozva) a községben az első világháborút lezáró békekötés azt ellehetetlenítő intézkedéséig.
	1910-től nagyközség.
	Az akkor még önálló község sorsa a két világháború közötti időszakban egyre erősebb szálakkal és az ottani életminőség jellegének ilyen irányú váltózásával egyre inkább kötődött Budapest Székesfővároshoz.
	A második világháború alatt, Budapest ostroma során, jelentős, de nem végzetes károkat szenvedett. 

Albertfalva a 
főváros része 
	Albertfalva 1950. január 1-től Budapest XI. kerületének egyik városrészét képezi. Az azóta eltelt évtizedek során az itteni várostest közelítőleg teljes mértékben megváltózott. Az 
egyes időszakok eltérő jellegű és jelentőségű hatássorai rányomják bélyegüket a mai településrészre.
Néhány összegező minősítő megállapítás megfogalmazható az újonnan általa betöltött urbanizációs szerepről:
•	A jórészt újonnan beköltőzött nagy létszámú lakosság kevés kötődéssel kapcsolódik az 
egykori önálló település urbanizációs értékeihez. Mérsékelt módon értékelik a helyi történeti hagyományok életmódot alakító szerepét. 
•	Igen szerencsés körülmény, hogy részben a korábbi önálló község lakóssága egy 
bizonyos hányada, részben többen a későbbi időpontokban beköltözöttek közül ápolni kívánták a helyi hagyományokat és munkálkodtak – azok újraélesztése mellett – korszerű formát adni a lakó-, a munka-, illetve tartózkodási helyük entitásának.
•	A történeti kutatás – a források áttekintését és újraértelmezett részletes feldolgozását 
követően – olyan fontos következtetések levonását lehetővé tevő eredményre vezetett, ami nem csak helyi-, hanem országos-, sőt regionális viszonylatban is számottevő.   
•	A legrosszabb értelembe felfogott beruházási szemlélet érvényesül a helyi érdekek, 
értékek tényleges figyelembe vétele mellőzésével.
•	Az épített környezet (régiós szinten megvalósult) olyan módon való megváltóztatása, hogy az adott régió városképére nem igen lehet ráismerni, közel sem jelenti, hogy az 

érintett váltózás előre mutató, korszerű tartalmat hordozó, úgy a korszak, mint a tájegység, a település életét s jövőjét szolgáló.
•	A szűkebb- és tágabb térségben egyaránt nincs jelen napjainkban az az urbanizációs 
minőség, ami korábban létrehozta és hosszabb ideig eredményesen működtette a lakó-, a munka- és tartózkodási helyet.    

Befejezés

Az előző áttekintés lezárásaként, teljes joggal felmerül egy, átfogó igényű kérdés: Létezik-e az általunk végigkövetett történeti folyamatnak valamiféle, még az önnönmaga – egyáltalán nem lényegtelen – históriai-szociális tanulságánál még általánosabb érvényű útmutatása? 
Miként a történeti folyamatok maguk rendkívül sokrétűek, sokféle történésből összefonódóak, úgy a történettudományi értékelő-értelmező minősítésüknek is rendkívül változatosnak kell lennie. Mivel sem történetfilozófiai-, sem pedig ismeretelméleti okokból fakadóan nem lehetséges a múlt teljes körű megismerése (amire nincs is szükség), sohasem állíthatjuk, hogy egy-egy tárgykör, vagy esemény minden vonatkozásában tudományos 

feldolgozás alá került. A tudatos történeti kutatói magatartás mellett, egyes esetekben akár ilyen kárhoztatható vonatkozása is lehet a szaktudományos érdeklődés akár akaratlagos módon, akár pedig az érdeklődés lanyhulására történő hivatkozásbeli elhanyagolásának.
Közismert – de minden bizonnyal nem eléggé általános körben -, hogy a történetírás mikéntje erősen kapcsolódik a mindenkori regnáló társadalmi közeghez. Valamint, hogy e tudományterület eredményei (is) lényegesen befolyásolják a társadalmi közeg(ek)ről alkotott egyéni- s közösségi állásfoglalásaink mibenlétét. 
Magyarország XX.-XXI. századi histográfiáját áttekintve szembeszökő körülmény, hogy a társadalomtörténet (legkevésbé érintve a gazdaság-, illetve a technikatörténet) mintegy kerülte Budapest fővárosi sorsa alakulásának komolyabb (részterületek kutatásától eltekintő) nívójú tudományos vizsgálatát. Nem így járva el viszont a társadalomszociológia, a közéleti esszéirodalom és a politikatudomány határozottan körülírható körei. A főváros esetében – az előzőkben elmondottak alapján – ez a körülmény azt is jelenti, hogy nem pusztán az eseménytörténeti ismereteink mérsékeltebbek, a nemzeti büszkeségünk lehetséges mértéke alacsonyabb, hanem – felfogásunk szerint – ezeknél még sokkal lényegesebben Budapest mindenkori eredményes előrehaladása korlátozódott, korlátozódik. 
A hazai történetírás (éles ellentétben számos – általunk követendő példaként felfogott - európai- és azon kívüli ország gyakorlatával szemben) az utóbbi évtizedekben alig érintette koncepcionális szinten a hazai urbanizáció kapcsolódó területét. Települési szinten, nemzetközi viszonyokat érdemben érintve, ezt a szakterületet – Pest–Buda, illetve Budapest önkényuralmi időszaki és dualizmuskori múltja vonatkozásában - szinte egyedüliként Vörös Károly vizsgálta nívós történettudományi szakmai- s közismereti útmutatásokkal szolgálva. Természetesen az adott vizsgálati sávban számtalan kevéssé átfogó igényű, de önkörében tekintve igencsak fontos eseménytörténeti-, koncepcionális szintű részeredmény született meg.         

A magyarországi és az emigrációs társadalomtudományi szak- és esszéirodalom bizonyos rétegeinek jellemző magatartása volt nagyjából a XX. század kezdetétől fogva, az a vélekedés és annak minél szélesebb körben való elfogadtatási törekvése, amit röviden egyfajta úgymond „ellenesség”-ként határozható meg. A legkülönfélébb szférák (mint, például: a társadalom egy-egy csoportja, a településtípusok /ideértve magát a fővárost is/, az állami berendezkedés, a tulajdonviszonyok, a közélet megnyilvánulásai, életmódok, az egyházak és még akár személyek vonatkozásaiban) körében találkozunk ezzel a viszonyulással. Ennek forrása lehet a céltudatos megnyilvánulás, a rendszerint felkészületlenséggel, szakmai hozzá nem értéssel párosuló felszínes munkavégzés, a más vonatkozásokkal kapcsolatos figyelemelterelő szándék, vagy akár maga a tehetségtelenséggel is párosulható egyéni érdekérvényesítési törekvés, avagy pusztán egyfajta megszokott keréknyomon való haladás 
folytathatóságának reménye. Külön kell tisztelettel szólnunk azokról a tudományos igényű szaktudományos véleményekről, álláspontokról, amelyekkel a magunk részéről egyet nem értve, mégis hasznosnak ítélünk, mivel megfogalmazásuk útján, a velük való szakmai vita útján haladva, eredményesebben tekinthetünk múltunk értékeire, meglevő gondjainkra. 
	Budapest, mint egységes nemzeti, de világvárosi jelentőségű székesfőváros, életre keltése, előrehaladásának hathatós előmozdítása, urbanizációs jövőképe megalkotása, polgárai tudatossága fejlesztése, a fővárosi élet múltja, mindenkori jelene és egyben jövője jellemzőinek helyi-, országos- és nemzetközi terű ismertsége növelése vonatkozásaiban külön-külön és egyben tekintve is, egyáltalán nem közömbös az az objektív szociális alap, illetve annak személyes tudatosulása, ami határozott módon megszabja a jelenbeli viszonyok 
formálódását, illetve elősegíti a jövő tartalmas formálását. Ebben az összefüggésrendszerben megélve és egyben értelmezve is azt, rendkívül fontosnak ítéljük a történettudomány új 
eredményeinek folyamatos feltárását, tanulságainak alkalmazását. Erre a magatartásra irányit minket a történetírás nemzetközi gyakorlatának jelentős hányada is.
	A honi urbanizáció, a főváros sorsának alakulása szempontjából – a végletekig leegyszerűsített megfogalmazással élve – nem kevésbé lényeges tudományos kérdéssel állunk szemben a „hagyományosnak”, ámde tulajdonképpen még eseménytörténeti téren sem elégséges módon feltárt helytörténetírói vélemény, illetve az újabb kutatásokra épülő nézet álláspontjainak egybevetése esetén, mint, hogy a magyar főváros újkori fejlődése egyidejű és egyértékű volt az európai fejlődés fősodrába tartózó nemzetekénél tapasztaltakkal, vagy másodsorba illeszkedőnek kell-e azt felfognunk?     
	A magyar nemzeti székesfőváros kiépülése akár egyes mozzanatainak történeti kutatása és értékelő-értelmező feltárása, a folyamatnak a közgondolkodással történő megismertetése egyáltalán nem kizárólagosan egyetlen (ámbár igen jelentős és megtestesülésében egyedi jellegű) urbanizációs jelensége. Az általános- és a sajátos településjelenségi vonások mellett, számos európai-, illetve közép-európai, azaz régiós elemmel rendelkezik. Valamint sorsa alakulása részese volt, az napjainkban is, a földrész érintett tartalmú fejlődésének. Számunkra különösen fontos körülmény az, hogy a Kárpát-medence területén a település-struktúra változásai sorában közvetlen- és közvetett úton járva meghatározó szerepet játszott Budapest székesfőváros kialakítása, illetve az érintett települések maguk is mindannyian érzékelték az egységes nemzeti főváros építése, majd működése hatássorait.
	A megfogalmazott tétel egyértelmű és – meglátásunk szerint – valós tartalmú. Közismertsége esetleges megléte (még a szűkebben vett szakmai közegben gondolkodva is) egyáltalán nem állítható. A róla szóló és nyomában járó eszmecserének nyilvánvalóan 

megkülönböztetetten fontos, egyes vonatkozásokat tekintve akár meghatározó jelentőségű szerepe lenne. Feltehetőn alátámasztja ezt a nézetünket az utóbbi évtizedek főváros-politikája számos kétséges, valamint szomorú következménye, kapcsolódva a helyi citoyen, citoyenne tudat s -magatartás aggasztóan nívótlan megnyilvánulásaival.  .